![](img/gol.gif)
Viețile sfinților
sursa: www.catholica.ro
Sfânta Apolonia (sec. III)
fecioară și martiră
9 februarie (calendarul latin)
Între anii 243-249, imperiul roman a fost condus de împăratul Filip arabul, om cu vederi largi, care a acordat creștinilor o perioadă de liniște, după persecuțiile îndreptate împotriva lor până atunci. Totuși, în ultimul an, au avut loc unele evenimente triste ce au dovedit că aversiunea împotriva creștinismului nu era stinsă, cel puțin în provincii mai îndepărtate. Despre acestea ne vorbește Episcopul de Alexandria, Dionisie, într-o scrisoare către Fabian din Antiohia. Un impostor din Alexandria, "ghicitor înrăit și poet fără talent", ațâțase populația, totdeauna gata de a se agita, și provocase o revoltă împotriva creștinilor, revoltă în care mulți urmași ai lui Cristos au fost biciuiți și bătuți cu pietre.
O tânără fecioară, cu numele Apolonia, mai înainte de a fi arsă de vie, a fost supusă unor chinuri îngrozitoare. "Toți se reped în casele creștinilor - scrie cu amărăciune Dionisie; fiecare intră la cei pe care îi cunoaște, sau la vecini, prădând și devastând; iau în cutele hainelor obiectele de preț, iar pe cele fără valoare le aruncă sau le dau foc. S-ar crede că este o cetate cucerită și jefuită de dușmani". În această învălmășală au prins-o și pe minunata fecioară Apolonia, acum destul de înaintată în vârstă. Au lovit-o atât de crunt peste maxilare încât i-au căzut toți dinții. Apoi aprinzând un rug în afara cetății, au amenințat-o că o vor arunca în foc dacă nu va rosti împreună cu ei cuvinte de blestem. Apolonia îi roagă să o lase liberă câteva momente; îndată ce au dezlegat-o, Apolonia se aruncă singură peste rugul aprins și este consumată de flăcări. Apolonia avea 40 de ani. Moartea ei, prin aspectul de sinucidere, a ridicat problema dacă este permis ca cineva să-și provoace moartea pentru a nu ajunge să-și renege credința. Un ecou al acestei întrebări apare și în cartea "De civitate Dei" a Sfântului Augustin, care însă nu-și exprimă părerea. Având în vedere că ceea ce a atras ura împotriva Apoloniei a fost tocmai activitatea ei deosebită în sânul comunității creștine, gestul și viața ei nepătată au trezit admirație și devoțiune chiar dincolo de marginile provinciei în care și-a consumat martiriul; în acest timp, cultul ei s-a răspândit atât în Orient cât și în Occident.
În diferite cetăți din Europa s-au înălțat biserici în cinstea ei. La Roma i-a fost dedicată o biserică, astăzi dispărută, lângă bazilica Sf. Maria în Transtevere.
În legătură cu viața ei, despre care nu mai avem alte cunoștințe, legenda a țesut istoria neverosimilă despre tânăra fiică a unui rege care a fost ucisă de însuși tatăl ei pentru că a trecut la creștinism. Dar dincolo de legendă, care totuși a avut un mare rol în popularitatea acestei sfinte, invocată îndeosebi pentru îndepărtarea durerilor de dinți, rămâne viu exemplul său de generoasă și necondiționată dăruire a vieții pentru Cristos.
***
Prenumele legate de numele zeului Apollo sunt foarte vechi și foarte răspândite. Creștinii le-au folosit cu plăcere, deoarece la origine pornesc de la un cuvânt care înseamnă "poartă a fortăreței". Însuși Apollo era numit de greci "portarul" - iar la romani există verbul apello-apellere= a trage la mal, a te apropia de poarta de intrare a unui ținut. În lumina acestei origini a cuvântului, numele Apolonia ne poate aminti că prin credință suntem chemați să ajungem la poarta (ușa) care este Cristos. De asemenea, cuvântul și ideea de poartă ne îndeamnă să deschidem sufletul nostru lui Cristos care vrea să ne aducă harul său; Apolonia a oferit această ospitalitate lui Dumnezeu devenit om. "Fii poartă care primești. Fii poartă care se deschide. Fii poartă vie. Fii poartă care zi și noapte șoptește: te așteptăm".
adaptare după "Viețile Sfinților"
Editura Arhiepiscopiei Romano-Catolice București