![](img/gol.gif)
Imitațiunea lui Cristos
Thomas de Kempis
achizitionare: 23.06.2003; sursa: Editura Arhiepiscopiei Romano-Catolice București
Cartea III: Despre mîngîierea lăuntrică
Capitolul LIV
DEOSEBIREA ÎNTRE IMBOLDURILE FIRII ȘI ALE HARULUI
1. Fiul meu, ține seamă de imboldurile firii și ale harului, care se bat cap în cap, deși într-un chip atît de învăluit încît abia dacă omul luminat la suflet, avînd ochiul lăuntric ager, le știe distinge. Într-adevăr, tot omul trage la bine și, atît în vorbă cît și în faptă, fiecare zice că vrea binele; și tocmai de aceea, sub această arătare a binelui, mulți se lasă înșelați.
2. Firea-i plină de vicleșuguri, și pe mulți îi trage în capcană ca să-i amăgească - de fapt pe sine însuși avîndu-se pînă la urmă în vedere; căile harului sînt, în schimb, simple și drepte, ocolesc pînă și umbra răului, n-au nimic de-a face cu prefăcătoria, pe toate le îndrumă curat spre slava lui Dumnezeu, în care, de altfel, în cele din urmă, își află odihna.
3. Firea-i îndărătnică la răstignire, se înfioară la gîndul apăsării, nu vrea să se pună de bună voie sub jug; harul, în schimb, nu se sperie de răstignirea de sine, se împotrivește poftelor și simțurilor, caută supunerea, iubește îngenuncherea, nu umblă să hotărască după capul său, îndrăgește rînduiala, nu ține să asuprească pe alții, urmărește un singur lucru: să stea, să trăiască și să fie sub mîna preaputernică a lui Dumnezeu; pentru Dumnezeu e gata oricînd să se plece cu umilință înaintea oricărei făpturi omenești.
4. Firea lucrează mereu pentru tihna și folosul propriu și așteaptă într-una cîștig de la alții; harul, în schimb, nu caută ceea ce este folositor și plăcut sieși, ci are întotdeauna în vedere ceea ce ar putea fi de folos pentru mai mulți.
5. Firea primește bucuroasă onorurile și închinăciunile; harul, în schimb, închină lui Dumnezeu toată cinstea și mărirea.
6. Firea se teme de rușinare și dispreț; harul, în schimb, se bucură ori de cîte ori se învrednicește să sufere ocară pentru numele lui Isus (Fapte 5, 41).
7. Firii îi place huzurul și tihna trupească; harul, în schimb, nu poate sta degeaba, ci bucuros se așterne pe treabă.
8. Firii îi plac lucrurile rare și frumoase, urăște ce este ieftin și grosolan; harul, în schimb, se bucură și de lucrurile simple și smerite, nu disprețuiește cele aspre, îmbracă voios chiar și o haină ponosită.
9. Firea poftește la cele trecătoare, se bucură de cîștigul pămîntesc, se întristează de pagubă, se necăjește pentru cea mai mică vorbă de ocară; harul, în schimb, caută la cele veșnice, nu se lasă supus celor trecătoare, nu se tulbură pentru pagubă, nu se amărăște pentru o vorbă de ocară: comoara și bucuria lui se află în ceruri, unde nimic nu-i supus nimicirii.
10. Firea este lacomă, mai bucuros ia decît dă: tot ceea ce apucă și ține îi place să aibă pentru sine numai; harul, în schimb, e darnic cu toată lumea, nu caută ale sale, se mulțumește cu puțin, convins că mai fericitor lucru este a da decît a lua (Fapte 20, 35).
11. Firea trage la făpturi, e aplecată spre trup, spre deșărtăciuni și vorbărie goală; harul, în schimb, trage la Dumnezeu și la virtute, se leapădă de făpturi, fuge de lume, răstignește poftele cărnii, urăște colindatul de colo-colo, se sfiește să se arate în văzul lumii.
12. Firea primește bucuros alinări din afară, de la cele ce aduc măgulire simțurilor; harul nu-și caută mîngîierea decît la Dumnezeu, rîvnind să-și afle desfătarea - mai presus de toate cele văzute -, în binele ultim și fără de pereche.
13. Firea face totul pentru cîștig și pentru folosul propriu; nu-i în stare să întreprindă nimic de dragul nimănui; în orice faptă bună întrevede fie răsplata ce i se cuvine, fie una mai mare încă; fie prinos de laudă, fie alte foloase; firea trage mereu nădejde din cumpănirea faptelor și darurilor pe care le face; harul, în schimb, nu se așteaptă la vreun folos vremelnic, nu dorește altă răsplată decît pe Dumnezeu singur; din cele cuvenite vieții pămîntești nu-și dorește decît atît cît îi trebuie pentru dobîndirea celor veșnice.
14. Firea se bucură să aibă prieteni și cunoscuți cît mai mulți, se fălește cu neamul și locul obîrșiei sale, zîmbește celor puternici, lingușește pe cei bogați, măgulește pe cei de-o seamă cu sine; harul, în schimb, îndrăgește și pe vrăjmași, nu se laudă cu mulțimea prietenilor, nu pune preț pe neam sau pe locul obîrșiei, decît dacă e vorba de virtute; își deschide inima spre cel sărac mai curînd decît spre cel avut, stă alături de cel nevinovat, mai curînd decît de cel puternic; se bucură alături de cel sincer, nu alături de cel ce lingușește; harul îndeamnă neobosit la haruri tot mai mari, ca, prin virtute, omul să se asemene tot mai mult cu Fiul lui Dumnezeu.
15. Aflată la ananghie și strîmtorare, firea cîrtește; harul îndură însă fără să crîcnească orice oropsire.
16. Firea aduce totul la sine, se zbate să-și facă dreptate; harul, în schimb, atribuie totul lui Dumnezeu, de unde toate își au, de altfel, izvorul; nu se laudă, pentru sine, cu nimica bun, nu se încumetă să se mîndrească de nimic; nu stîrnește vrajbă, nu pune spusele sale mai presus de ale altora; toate părerile și cunoștințele sale le supune înțelepciunii eterne și cercetării ochiului dumnezeiesc. Firea e ahtiată să afle taine și noutăți; vrea să se pună pe sine în văzul lumii, ține să adulmece cu simțurile cît mai multe; vrea să fie cunoscută, mereu de față acolo unde răsună laudele și tămîierile lumii. Harului însă nu-i pasă de noutăți și lucruri de mirare, căci știe bine că toate purced din străvechea stricăciune, că pe acest pămînt nimic nu-i nou cu adevărat și trainic. Harul îndrumă simțurile la înfrînare, le ferește de desfătările zadarnice și de arătarea de sine; cele de laudă și vrednice de mirare știe să le învăluiască în umilință; în toate și în totul știe să caute folosul adevărat, rodul laudei și cinstirii lui Dumnezeu. Nu-i place să vorbească în gura mare despre sine, ci în toate darurile primite urmărește un singur lucru: ca Dumnezeu să fie binecuvîntat, căci toate purced din mărinimia fără margini a iubirii sale.
17. Asemenea har e o lumină suprafirească deosebită, dăruită de Dumnezeu însuși drept semn și arvună a mîntuirii veșnice a celor aleși; ea înalță pe om de la cele pămîntești la iubirea bunurilor cerești: dintr-o ființă trupească face astfel una spirituală. Prin urmare, cu cît firea omenească este mai mult ținută în frîu și îngenuncheată, cu atît mai mare este harul revărsat asupra sufletului; cercetat astfel zi de zi, omul lăuntric se primenește necontenit, după chipul și asemănarea lui Dumnezeu.